Hea teema! Tänud teemaalgatajale.
Olen mõelnud selle üle. Üks praegune 50+ põlvkonna õnnetusi on, et nüüdsed noored peavad sovjetiaega tõeliseks pimeduseks ja meid, kui sovjetiajal sündinud põlvkonda, selle pimeda ja rumala aja esindajateks. Olen kohanud sellist suhtumist.
Selles väites on aga mitu viga vähemalt osade jaoks meist.
* kõigepealt oleme esimese Eesti iseseisvuse ajal sündinute lapsed. Meie lapsepõlved olid sageli väga rahvuslikud, meile üritati anda kaasa tükike eestiaegsest kinderstubest, meie õpetajad olid sageli eestiaegsed, meie vanaemad olid olnud daamid ja meie emasid ei hüütud iial muttideks.
* sovjetiaeg oli pime aeg, kuid sellesse olid sisse kootud pühad värvid. Me esindasime paljusid elukutseid ja liikusime erinevates paikades, kuid me kõik teadsime, mis on vale ja kuidas peaks olema tegelikult. Me olime sõnasaatjad omas väikeses maailmas, mille tulemuseks oli lõppude lõpuks laulev revolutsioon.
* me kõik kartsime. Karta oli palju põhjuseid. Võis vägagi kergesti sattuda oma arvamustega riiklike pihtide vahele, saada nn lindpriiks, kaotada töökoha, jääda silma pahatahtlikele inimestele, kes töötasid riigi heaks, jne. Põhiosa hirmudest oli jäänud külge aga meie vanematest, paljudest Siberist naasnutest ja küüditamiste mälestustest.
* me lugesime palju. Kultuur oli in, kunst, kirjandus, muusika ja teater omas mitut nägu ja alati oli olemas kuskil varjatud viisijupp peidus. Kuid olid ka peidus sovjetid, s.t. pimedad inimesed. Kunagi tegelikult ei teadnud, kes keegi on.
* laias laastus on sovjet minu jaoks olnud inimene, kes ei mõtle ja inimene, keda saab alati vorstiga ära osta. Nii lihtne see ongi.
Aga küllap on teistsuguseidki inimesi meie hulgas.